…първата реколта за 1942 година
представи министъра маршал Петен.
Плодородната земя на Франция не ни подведе,
каза главата на правителството. И това е така.
КЛЮЧЪТ НА САРА
Сара, престани.
Татко?
Къде отиваш?
Лежи си и ме изчакай.
Господин Старжински, отворете!
Съпругът ми не е в къщи.
Полиция, мадам. Отворете!
Отворете, мадам.
Или ще разбием вратата.
16 юли 1942.
Госпожа Старжински?
Съпругът ми го няма, не знам къде е.
Ще дойдете с нас. Пригответе си вещи за 3 дни.
Къде ще ходим?
Вземете си одеяла, храна и документи.
А може ли да си взема куклата?
Не. Само най-необходимото.
Почакайте…
Мишел? Това синът Ви ли е?
Да.
Не разбирам…
И децата ли?
Къде е той?
Няма го тук.
Мосю, правете с мен каквото искате, но не пипайте децата.
Умолявам Ви.
Какво става?
Трябва да се приготвиш.
Не искам. - Хайде де.
Както вчера. Такава е играта. - Добре.
Хайде.
Къде са вашия син и съпруга ви? Не ме ядосвайте само.
Не знам къде са.
Стой тихо.
Обещаваш ли?
Скоро ще се върна за теб.
Мосю, кълна се, не знам къде се.
Не знам.
Заминаха извън града.
Брат ми е болен.
Татко каза, че извън града ще се оправи.
Дайте ключовете от апартамента, ако обичате.
Къде са съпруга и синът и?
Мъжа и отдавна не съм го виждала. А детето…
За последно го видях преди два дни.
Може да са се скрили в мазето.
Проверете там.
Толкова е горещо, момчето ми не е спало цяла нощ. Както и ние.
Хладното мазе май е най-приятното място за сън.
Да ви покажа ли? - Ще се върнем.
Но ако го видите…
Татко!
Не плачи, миличка. Не плачи.
Сара?
Тук ли си?
Мирише на Баба.
Когато за първи път я видях, тя стоеше ето там.
Държах се възможно най-скромно…
опитвайки се да я убедя, че съм млада, но повече американка.
Достойна за нейния ненагледен внук.
Мамо, тя е още жива.
Така… страхотно, а сега тръгвай.
Ако искате по-широка кухня, ще махнем стената без проблем.
Тя не е ли носеща? - Ще поставим колона.
Ти си нашия архитект.
Зои!
Ако те интересува, това е твоята стая.
Сериозно? Колко квадрата е?
Не много. Ще махна тази стена тук
и ще имаш по-голяма стая с два прозореца. Е, как е, принцесо?
Брадата ти боцка.
Казвал ли съм ти историята на този апартамент?
Отначало, баба ми и дядо ми са могли да си позволят само тази част.
През 50-те години те купили и присъединили и тази част, а после и тази.
Квартал Маре тогава е бил район обитаван от прости работници.
В тази стая е живял баща ми когато е бил на твоите години.
Твоя дядо.
И той е бил някога дете.
А някои неща така си и останаха.
Това са нашите богати конкуренти.
А това сме ние.
Доста мрачна обложка.
Времената са били такива. - И затова…
ние се опитвахме да си представим идеалното общество…
утопията на 21-я век.
Това да не е статия за пластичната хирургия?
Не. За това, че голата жена увеличава продажбите.
Хайде да поставим акцент на това…
какви блага ще ни донесе бъдещето.
Биотехнологии, нанотехнологии, изследване на космоса.
Позитивно мислене.
Произлизащо от стария песимист.
Не искам никого да карам насила.
Просто размислете над това. Ще е глътка свеж въздух…
И не съм стар.
Освен това статията, че Близкия Изток е за нова администрация на Обама.
Ще препратя това до лондонския офис.
Какво още… какво… Ах, да!
Статията за съдебния иск от дъщерята на депортирания
срещу правителството на Франция и ръководството на железниците.
Тя спечели ли?
Да. Речта на Ширак на Вель-д’Ив през 1995 година
най-накрая донесе някаква полза.
Речта къде беше?
Вель-д’Ив.
Как се пише това?
Сигурно се шегуваш.
А какво се е случило там?
През юли 1942-а…
16-ти и 17-ти юли 1942-а
бяха арестувани 13000 евреи.
Повечето жени и деца.
8000 са били заключени в колодрума при нечовешки условия.
Спомнете си този стадион в Ню Орлиънс…
През 42-ра е било много по-лошо.
Милион пъти по лошо.
А после са ги пратили в лагери.
Познаваш добре тази история.
Писах статия за това по случай 60 годишнината на списание Тайм.
Отпуснаха ми половин страница.
А сега ще ми дадеш минимум 10 страници.
Десет страници? Не, Джулия, това е твърде много.
Защо? Читателите обичат историята.
А мнозина не знаят за тази трагедия. Като тях.
Извинявам се за всичко на нашето поколение.
Разбрах, че това е бил стар, покрит колодрум. Красиво съоръжение. Къде е сега?
Събориха го преди 50 години.
Има ли снимки?
Нито една.
10000 човека в тази теснотия за няколко дни,
Без легла, тоалетна, без вода. И нито една снимка.
Има една.
Голяма снимка, в чиито край се виждат само автобусите пред входа. И това е всичко.
Странно. Нацистите са известни педанти, обикновено всичко документират.
Майк…
Това не са го вършили немците, а французите.
Не разбирам. - Как можахте да го забравите там?
Той е на сигурно място.
В килера?
Всичко се случи прекалено бързо.
Това е само докато се върнем.
Ти не разбираш.
Тя ви служи! Отдавна!
Вие сте боклуци!
След тях ще се върнат за нас.
Стар глупак! Ние сме французи!
Няма да ни закачат.
Глупачка!
Vel d'Hiv [*Зимен колодрум - фр. ]
Повтарям: бягането по пистата е забранено.
Деца, махнете се от пистата!
Татко искам до тоалетната.
Знаете ли къде е тоалетната?
Може ли да отида до тоалетната, мосю?
Задръстена е.
А да пия вода, може ли? Само мъничко.
Тук е много задушно, моля ви!
Мосю!
Мама, брат ми и аз искахме да отидем при баща ни в неокупираните територии.
Полицията се появи когато вече си събирахме вещите.
Успях да ги задържа и избягахме през задния вход.
Казах им, че ако съм сама имам повече шансове.
А вие?
Нима до Вас не достигнаха слуховете?
Достигнаха, разбира се. Но всеки ден се появяваха нови слухове.
Но преди прибираха само мъжете.
Нали не пращат и децата в трудовите лагери?
Наистина ли го правят?
За да подлудеем тук и да се самоубием ли?
Мамо, трябва да се върна за Мишел.
Трябва веднага да го взема със себе си.
Успокойте се, мадам.
Мисли само за себе си.
Само за себе си.
Някой може да ти даде пропуск, може да се измъкнеш от тук.
Никой няма да ни помогне.
Утре един полицай ще ми помогне. Каза ми в кой автобус да седна.
Другия отива в лагера Дранси.
Нищо няма да излезе от това.
С това клеймо далеко няма да стигнете.
Ако обичате, мадам…
Пуснете брат ми.
Престанете!
Все едно, няма да се измъкнете.
Давайте, от тук.
Благодаря.
Казвам се Ана.
Сестра!
Какво Ви има, мадам?
Не знам. Кашлям кръв.
Може ли да потърпите?
Имаме много малко лекари.
Да вървим. Нужно Ви е незабавно помощ.
Почакайте.
Трябва да поговоря с нея. Синът ми е заключен в къщи.
Моля Ви, мосю…
Успокойте се и се върнете на място си.
Моля Ви, докарайте сина ми! Арестувайте го и го докарайте.
Улица Сантонж, 36. Третия етаж.
Видя ли? Защо не и даде ключа? Защо не ме послуша?
А ти защо го скри?
Разбираш ли какво направи?
Разбираш ли?
Улица като улица.
Никаква следа от миналото.
Има паметна плоча на булевард Гренел,
и паметник на крайбрежната алея.
А входа на колодрума беше тук, така ли?
Ами да… Кривата усмивка на историята.
Министерство на вътрешните работи
На никого не съм разказвала това.
Разбирам Ви.
Входа за колодрума…
беше от тази страна на улицата.
Чувахме всичко, което се случваше…
А след това…
След няколко дни започнахме да затваряме прозорците и през нощта.
Шумно ли беше?
Зловоние.
Не можете да си го представите даже.
А съседите не се ли опитваха да разберат какво става?
Да узнаят нещо?
Да разберат ли?
В последствие разбрахме за всичко.
А тогава ни разправяха най-различни истории за евреите.
Какво можехме да направим?
Да позвъним в полицията ли?
Старжински Ривка.
Старжински Владислав.
Старжински Сара.
Сара.
Събуди се. Ставай.
Време е.
В къщи ли си отиваме?
Мамо, не ми е добре.
Главата ли те боли?
Господи! Къде ни карат?
Чух, че в Питчипой.
Не, в Бон-ла-Роланд.
Макар, че всички изпратени в Питивье после ги освобождават.
Мислете, каквото си искате, но аз съм уверен,
че ни карат в Германия или в Полша.
В края на краищата не е важно къде отиваме.
Там ще е същото.
Виждате ли този пръстен?
В него има отрова.
Никой не може да ми каже кога да умра.
Никой.
Добро утро. - Добро утро, мадам Тезак.
Не я наричайте мадам Тезак. По и харесва да и казват Жармон.
Това е моминската и фамилия.
Мис Жармон.
Тя предпочита своето американско име. Имат такъв навик.
Мис Жармон е американка.
В добро настроение сте.
Тук има само една мадам Тезак - това съм аз.
Всичко хубаво.
Донесох Ви нещо…
Толкова си грижовна. И крем.
А къде е твоя безполезен мъж? Съвсем не идва вече.
Той е много зает, но често си спомня за Вас.
Не вярвам… А ти как си?
Изглеждаш уморена.
Така ли? Не, всичко е наред.
Интервюто не беше лесно.
А какво става с апартамента?
Видяхте ли го?
Да не вземете сега да го разкъртите?
Вие младите не разбирате,
че това беше наш дом 60 години. Един зрял човешки живот.
60 години? Да.
Цели 60 години.
В началото ни се струваше толкова малък.
Но както казваха през войната:
На война, като на война.
Да не сте се нанесли тук през войната?
Да. През август 1942-ра.
Дотогава живеехме страхотно.
Трима в една стая над магазинчето на улица Тюрен.
Едуард беше само на 9 години.
И тогава портиера ни каза, че до нас се е освободил двустаен апартамент…
А защо се е освободил?
Вече не помня. Толкова години минаха.
Ще ми налееш ли чаша вода?
Благодаря. Какво ти е? Така пребледня.
Станах твърде рязко. Зави ми се свят.
Мила, та ти си бременна.
Как познахте?
И като млада забременях трудно, а сега съвсем…
Усещам ги тези неща, ти си бременна.
Здравей, аз съм.
В къщи ли си?
Не, в Маре съм. Дойдох да видя как се справя.
Работниците там ли са? - Не.
Какво значи не?
Това и значи.
Ти знаеше ли, че твоите баба и дядо са се нанесли тук през войната?
Разбира си. И какво?
Нищо. После ще поговорим.
Кажи ми, мили мой Бертран, не искаш ли да ме заведеш на вечеря днес?
С удоволствие. Устройва ли те в девет?
Отлично.
Разпределителен лагер Бон-ла-Роланд, юли 1942 год.
Давайте, давайте!
Жените и децата тук!
Жените и децата вдясно! Мъжете - наляво!
Извинете, мосю…
Вървете! - Има ли доктор тук? Дъщеря ми е болна.
Не, мосю, дайте я на вашата жена.
Дъщеря ми гори цялата. Някой може ли да и помогне?
Моля Ви!
Има ли лекар тук?
Мамо…
Много ли ще стоим тук?
Не знам, Сара.
А татко?
Кога ще го видим?
Скоро, слънчице.
Скоро.
Извинявай, преговорите с китайците се проточиха.
Подписаха ли? - Още не.
Няма ли да ме целунеш?
Разбира се.
Ще пиеш ли нещо?
Не, не искам.
Какво значи всичко това?
Нищо. Просто това е нашата маса.
Проклятие! - Какво?
Не, нищо. За секунда си помислих, че съм забравил за нашата годишнина.
Защо си толкова напрегнат? Отпусни се.
Много работа.
Изплаши ме.
Може да го изключиш?
Чакам новини от китайците.
А ти ми казваш да се отпусна.
Бертран…
Имам прекрасни новини за теб.
Ако трябва да съм честна, очаквах повече ентусиазъм.
Не искам да бъда възрастен баща.
Наистина ли се имаш за стар?
Да, остарявам.
И по-бързо от теб.
Това е по-голям риск за бебето.
Чуй ме…
Живота се промени, Зои е почти тийнейджър,
нов апартамент, работя като луд.
Трябва да намаля оборотите.
Ако отговориш, ще отида да повикам такси.
След толкова опити за изкуствено оплождане и два спонтанни аборта,
ти сега искаш да прекъсна бременността си?
Джулия, минах 6 години. Примирих се.
Лекарите казаха, че трябва да стане чудо.
Нима това не е чудо?
Бързо!
Трябва да отидем за Мишел.
Живо!
Обещах му.
Децата надясно!
По-големите - надясно с майките.
Върви при майка си.
Стой до майка си.
Слушайте всички!
Жените с деца, над 12 години…
тръгват първи.
Децата под 12 год. остават тук още една седмица,
а после ще се присъединят към вас.
Мъжете ви вече заминаха.
Скоро ще се срещнете с тях!
Не се съпротивлявайте
и всичко ще бъде наред!
Няма да тръгнем без тях!
Върнете се по местата!
Обичам те!
Обичам те с цялото си сърце.
Да те пази Господ!
Децата от Вель-д'Ив са част от 11000 деца, които са изведени от Франция.
Макар, че в работата си се старая да избегна сухите цифри от статистиката.
И да придавам облик на всяка отделна съдба.
Това е ужасно. Представям си лицето на дъщеря си, на всяка от тези снимки.
За съжаление, за всеки видял тези снимки,
това не минава безболезнено.
А Вие как се справяте с това?
Моята работа е необходима на хората.
И в определена степен ме пречиства.
Извинете, забравих да го изключа.
Беше бащата на съпруга ми. - Отговорете, ако това е важно.
Ще се обадя после.
Всичко наред ли е?
Много ли евреи живееха в квартала Маре?
Това си беше еврейски квартал.
Като Белвил и Менилмонтан. Защо?
Нищо, просто…
Аз и съпругът ми се каним да се нанесем в апартамент
семейна собственост на улица Сантонж.
Разбрах, че родителите му са се нанесли в него пред август 1942 година.
Те са добри хора.
Трябва да е било просто съвпадение.
Искате ли да проверя?
Цялата информация е в компютъра.
През войната хората преживяваха както можеха.
Просто, да ми е чиста съвестта.
Кой номер е апартамента?
36.
Там живееха три семейства.
Етаж?
Мама ни пееше това, когато бяхме малки.
Успокояваше ме, когато бях болна или не можех да заспя.
Проспа три дни, имаше треска.
Нещо бълнуваше за някакъв ключ, Мишел…
Нищо не разбрах.
Това ли търсиш?
Трябва да отида при братчето си. Тръгвам.
Искаш да избягаш ли?
Видях, как една жена избяга от колодрума.
Двете ще имаме по-голям шанс да избягаме.
Още си слаба.
Да избягаме оттук е невъзможно.
Няма никой.
Какво се е случило?
Не помниш ли?
Помня.
Какво е това?
Видя ли, там където жените ни даваха храна?
Там в оградата с бодливата тел, май има дупка.
Сега ли да опитаме?
Не. През нощта е твърде тихо.
А и имат прожектори.
През деня ще пролазим. По-лесно ще е.
През деня е шумно и малките плачат.
Ако бъде горещо, полицаите ще се крият на сянка.
Трябва да намерим пуловери.
Ще вземем повече и ще ги облечем.
Ще ни е горещо!
Затова пък няма да се нараним когато преминем през оградата.
Сара, размислих…
Брат ти навярно е направил същото, което и ние.
Вече е избягал.
Не.
Защо?
Той ми обеща.
Бързо!
Вие къде?
Махай се!
Пуснете ме, мосю. Братчето ми е само в Париж.
Аз съм виновна, заключих го, когато дойдоха да ни приберат.
Той ми обеща да ме чака.
Вече е твърде късно.
Но даже и да не е, все едно, оставате тук.
Не трябва да бягаме.
Жак…
Откъде знаеш името ми?
Чух как ви наричат. Ще запомня тази ябълка за цял живот.
Казвам се Сара. Сара Старжински.
Пълзете!
Как си?
Толкова хубаво мирише.
Звездите! Виж ги!
Погледни!
Да бягаме!
Виж! Село!
Не ми е добре, навярно съм болна.
Да бягаме по-бързо.
Да вървим… Много ми е лошо.
Може пък да ни откарат.
Ти къде?
Няма да дойда.
Ето там има светлинка.
Жюл!
Виж!
Дай ни само вода. Тя е болна.
Махайте се, не ни трябват неприятности!
Изчезвайте ви казвам.
Нима това не е опасно на твоята възраст?
Ще направя всички изследвания
Може да направиш отново спонтанен аборт.
Да. А също така може и да ме блъсне автобус.
Защо ти е всичко това?
Достатъчно се намъчи.
Защото така е правилно.
Ако Бертран ме подкрепи, всичко ще е наред.
Именно, АКО те подкрепи…
Не вярвам да ви е нужно всичко това, мръсни памперси,
безсънни нощи.
И двамата сте стари за това.
Страхотно, благодаря. Това ми помогна много.
Извинявай.
А каква е тази история с апартамента?
Безумие някакво. Те какво, да не са го откраднали.
Не, по това време Маре е бил като Долен Ийст-сайд.
Там са живеели много евреи.
Така, че апартамента не е откраднат.
А какво мисли Бертран за това?
Той не знае още нищо. Не ми стигна смелост да му кажа.
Сестро, ти си от Ню Йорк, това значи, че си боец.
25 години във Франция не са променили този факт.
Прави каквото трябва, пък да става каквото ще.
Лесно е да се каже.
Владислав и Ривка Старжински
убити в Аушвиц през 1942 година.
Нито Сара, нито Мишел…
Децата им ги няма нито в един списък.
нито в Полша, нито в Дранси.
Навярно са избягали.
Твърде обсебена си от това.
А ти нямаше ли да бъдеш?
Може да са навсякъде.
Възможно е дори да са живи.
Да предположим. И какво ще направиш? Ще им върнеш апартамента ли?
Защо не?
Не дърпай дявола за опашката.
Не мога да повярвам, че не са знаели.
Така казаха.
Не знам как да ги попитам.
Това е толкова просто: позвъни и ги попитай.
Нещо е много тихо сутринта.
Това би било достатъчно.
Млъкни, не и е добре никак.
Да извикаме лекар?
Доктор Тавенон е в отпуска.
А неговия заместник обича да общува с немците.
Нека полежи, може да и мине.
Трябва да стигна бързо до Париж!
Какви ги говориш.
Толкова време мина, миличка, той навярно вече е избягал.
Не. Той ми обеща да ме чака. Трябва да отида.
По-добре изгори това, за всеки случай.
Ще ти дам дрехи на Никол.
А кой е той?
Моя внук. Твой връстник.
Ще си скриеш косата под шапката и ще изглеждаш като момче.
А Париж?
А горещо мляко и сандвичи?
Какво ще кажеш?
Как се казваш?
Мишел.
Той ме чака.
Всичко е наред, Мишел…
Почини си.
Тя е много болна.
Тогава да извикаме доктор.
Заспа, ще почакаме още малко.
Помогни ми!
Одеяло.
Трябва да извикаме доктор.
Тя умира.
Лейтенант, много е болна.
Болна е, виждам.
Дали не е еврейка?
Откъде мога да знам? Не мога да я оставя да умре на пътя.
От лагера са избягали двама. Да сте видели другия?
Не, беше само това момиче.
Нали разбирате какво ви чака за укривателство на бегълци?
Ако криехме някого, нямаше да викаме доктора?
Давайте, обискирайте навсякъде, ако не ни вярвате.
За толкова глупави ли ни смятате?
Можете да погледнете.
Само ще си загубите времето.
Умря.
Дифтерит.
Беше твърде късно.
Отнеси я в колата.
Чакам ви утре в комендатурата, мосю Дюфор, за показания. Няма да ви отнеме много време.
Докарай момичето. Едно мъртво дете е достатъчно за днес.
Казвам се Сара.
Сара Старжински.
Едуард? Да не сте объркали дните?
Здравей, скъпа.
Колко пъти му казах за това.
Трябваше да пристигне вчера.
Изглежда късата памет в семейството ни не е само при мен.
Не отговаряш на позвъняванията ми, Джулия.
Оставих ти три съобщения.
Извинявай, бях много заета.
Канех се да ви звънна.
Избягваш ли ме?
Знам, че разпитваш баба и Бертран относно апартамента.
Знаете ли?
Хайде да се поразходим.
Какво си шепнете там?
Моля.
Отиваме да подишаме чист въздух.
Скоро ще се върнем.
В колата ми можем да поговорим спокойно.
Добре, приятелю, не се безпокой за нас.
Някога и ти ще станеш войник, нали?
Позволете ми, мадам… - Симпатичен младеж.
Гледам, че нямате много багаж.
Значи не сте спекуланти.
Документите.
Да, извинете.
А на момчето?
Там са, на дъното на плика.
Нещо не е наред ли?
Не, всичко е наред.
Благодаря.
Разговарях с Бертран.
Каза ми, че пишеш статия за…
насилието над евреите.
А какво отношение има това към апартамента?
Мислех, че е прикована към леглото.
Понякога ми се струва, че е добре да знаеш някои неща…
Само без тънки намеци.
И моля те, не се бъркай в чуждите работи, които не те касаят.
Нещо да ви говори фамилията СТАРЖИНСКИ?
Моето семейство няма никакво отношение към техния арест.
Вие знаехте ли за това?
Да.
Знаехме само аз и баща ми.
Тоест?
Тя не трябва да разбира, нали?
Нямаше я в къщи, през този ден.
В кой ден?
В деня, когато момичето се върна.
Аз и отворих вратата.
За бога, не бързай. Всеки може да е там.
Виж по-нагоре.
Всички апартаменти вече са заети. Вижте отсреща.
Трябва да отидем на третия етаж.
При Тезак ли?
Мишел!
Кой е там?
Сара, почакай!
Къде е Мишел? Къде е брат ми?
Твоя брат ли?
Татко!
Какъв е този шум?
Извинявай!
Баща ми ще се погрижи за всичко.
Но, според мен, това семейство взе тялото със себе си.
Вече не помня.
А баба?
Мама беше в магазина.
Татко не искаше тя да разбира.
Но тя все нещо е видяла.
Когато се нанесохме, имаше ужасен мирис.
Мъртва котка в кухнята.
Имаше много малко мебели. Всичко беше обърнато наопаки.
Мародери, война, мисля, че разбираш.
Ние изнесохме всичко това.
Но миризмата остана.
Татко мислеше, че в канализацията има мъртва птица.
Затваряхме прозореца, но…
ставаше още по-лошо.
Не можахме да намерим ключа от килера.
И не искахме да разбиваме вратата.
А после дойде момичето…
Това беше следобяд, на втория ден.
А какво стана със Сара?
До смъртта си, татко не е произнасял на глас името и.
Тя стана нашата тайна.
Когато питах къде е тя и какво се е случило с нея,
той ме караше да мълча.
А вие искате ли да разберете?
Знаеш ли къде е тя?
Не, но…
Знам, че не са я депортирали.
Когато татко почина…
нотариуса спомена за…
някакви лични документи на баща ми.
Те се пазят в банката.
Не посмях да ги разгледам.
А на мен ще позволите ли да ги разгледам?
Има ли някой в къщи?
Е, как си?
Отлично. - Съгласен съм.
Но не знам, ще мога ли някога да живея тук…
Не мога да си представя нас - тук.
Това е идеалното място за нас тримата.
Тримата ли чух? - Разбира се.
Ела тук…
Не много.
Защо не си винаги такъв?
Какъв?
Такъв.
Извинявай.
Не ти ли се струва, че това е лицемерие?
За какво става дума? - Сега си толкова мил.
Но…
искаш да направя аборт!
Нито един път не попита какво са казали докторите. Беше ти все едно.
Знам, какво ще кажеш.
Заминаваш за Китай.
Вече го обсъждахме.
Мисля, че така е добре за двама ни. Нов живот.
Да знам. След седмица ще подпишеш сделката на века.
Ще имаме купища пари за 150 години напред.
Пораснала дъщеря, прекрасен апартамент отнет от арестувани евреи…
Какво?
Нищо. - Какво каза преди малко?
Нищо.
Имах труден ден, трябва да си ходя.
Не, какво каза преди малко?
По-добре да си бях мълчала.
Попитай баща си.
А ти знаеше ли?
Разбрах днес, както и ти.
Защо не си ми казал?
За да ви защитя.
Мислех си…
Каза ли на сестра ми?
Как може да скриеш такова нещо?
Заради баба ти.
Та прекара целия си живот в този апартамент.
Жена ти.
Едуард? - Да, Джулия.
Не знаеш ли къде е Бертран?
Тук е.
Съжалявам много, нямах желание да разбира всичко по този начин.
Той е вече голям.
Ще го преживее.
Защо му звъниш?
Вече е късно.
Беше баща ти.
Трябва да знаеш, че той винаги е постъпвал правилно.
Благодаря ти, Джулия.
Няма нищо. Лека нощ.
Исках още един път да Ви благодаря от името на Сара.
Вие ме помолихте да не и казвам, но аз и разказах всичко.
Как всеки месец и изпращате по 100 франка.
Не мога да крия това от нея. Надявам се, че ще ме разберете.
Миналата неделя участвахме в събирането на реколтата.
Сара работи без почивка, докато не я заболяха ръцете.
Но тя никога не се оплаква.
Забелязах, че последните два пъти изпратихте по 120 франка.
Сега, когато войната свърши, ще можем да и купим хубави дрехи.
В писмото слагам снимката и, на нея тя е с моите внуци Никол и Едгар.
Красива е, нали?
Сара!
Внимателно, да не настинеш!
Не се вълнувай.
Какво правиш там?
Уважаеми господине, Сара е добре.
През ноември цялото семейство отидохме на брега, където акостираха съюзниците.
Сара за първи път видя морето.
Много е пораснала.
Характера и се промени.
Тя е доста затворена и необщителна.
Има влечение към съвсем различни неща.
Тези черни дни завинаги опетниха историята на народа ни.
74 влакови композиции…
се отправиха към Освиенцим.
76000 евреи бяха депортирани от Франция…
и не се върнаха обратно.
Да, действително, престъпните действия на окупаторите…
получиха подкрепа както от французите та и от френското правителство.
Ще приложим това видео на нашата страница.
Хубава реч, но няма да възкреси мъртвите.
Тези думи вдигнах доста шум по него време. Доста са значими.
Потресаваща статия, Джулия.
А това е станало в центъра на Париж, пред очите на всички…
Това е отвратително.
А ти какво би направила?
В смисъл?
Постави се на мястото на свидетелите на това…
какво би направила?
Ами… това постоянно го показват по телевизията…
как мирните жители загиват в Ирак, Афганистан…
Престани, Майк.
Ало? Кажете.
Благодаря ви, че позвънихте.
Търся Никол или Едгар Дюфор.
Или техни роднини.
Какво е станало с нея? Не знаете ли? - Нямам понятие.
А някакви далечни роднини?
Благодаря ви, че ми позвънихте.
Мамо? Кой беше?
Колко пъти се опитах да я намеря. После ще ти разкажа.
Ще ми кажеш, ако нещо се случи, нали?
Разбира се.
Не се безпокой.
Добро утро, мадам Тезак.
Изпийте си хапчето и ще сте готова. Нищо ли не сте яли?
Добре, ще дойда по-късно.
В бланката не сте попълнили графата /На кого да съобщим/.
Трябва ли да го направя?
Да, нужно е да напишете име.
Извинете.
Джулия, аз съм.
Исках да съм до теб сега. Мисля си за теб.
Надявам се всичко да мине добре.
Разбирам, че преминаваме през труден период…
Но така беше и по-рано. Справяли сме се и сега ще се справим с това.
Обичам те и те целувам.
Здравейте. Получих вашето съобщение.
Аз съм Натали Дюфор. Номера ви ми го даде доведения ми брат.
Аз съм дъщеря на Никол Дюфор.
Не знам с какво мога да ви помогна, но ако искате да се свържете с мен…
позвънете на този номер. Успех.
За аборт ли? - Да, но мисля, че тя още се колебае.
Мисля, че ще дойда до два часа.
Какво става, мадам?
Добре, пред църквата. Ако се разминем, ще ти звънна.
Благодаря ти, ще се видим.
Ако се колебаете, може да изчакате и да помислите още.
Вече го обмислих и повече няма да ви отнемам времето.
Извинете, но…
Време е да вървя.
Здравей.
Видя ли? Едва не се разминахме.
Натали.
Може да оставя колата тук?
Тръгваме ли?
Когато казах на дядо, че искате да поговорите с него за Сара,
той така се зарадва.
Помисли си, че носите вести за нея.
Или вие сте негова дъщеря.
За последно той я видял преди 50 години.
Извинявай. Обичам те, Сара!
Това беше през май 1953 година.
Тя си тръгна, без да остави адрес.
За моя прадядо това било голям удар.
Но той не я обвини.
Това ми го каза преди смъртта си.
Той разбра и го очакваше.
И тя никога ли не каза къде е?
А вие знаете ли къде може да е?
Единствената вест дойде през 1955 година.
Искаше просто да ни каже, че е добре.
Писма не идваха.
Може ли? - Разбира се.
Поканени сте на сватбата на Сара Дюфор с Ричард Райнсфелд.
Бруклин.
Замина за Америка.
Ето къде си бил, а аз не мога да ти позвъня.
Изключих телефона.
Толкова се радвам да те видя. Аз също.
Бертран ми звъня. Не си го предупредила.
За какво?
Направи ли го?
Длъжна си да му кажеш.
Да.
Много ми е мъчно.
Трябва да дойде по-късно.
Да.
Намери ли каквото те помолих?
Да. Даже идиот би намерил това в интернет.
В Бруклин има петима с фамилия Рейнсфелд.
Трябва да намериш необходимия.
Защо ти е това? Какво още търсиш?
Не знам.
Нещо конкретно.
Да. Говорете.
Търся Сара или Ричард Рейнсфелд.
Не познавам такива лица.
Извинете.
Няма нищо.
Търся Сара или Ричард Рейнсфелд.
Няма такива тук.
А имало ли е някой с такива имена в семейството ви?
Не, съжалявам.
Благодаря.
Извинете, сър, вие ли сте Ричард Рейнсфелд?
Боб Рейнсфелд.
Познавате ли Сара или Ричард Рейнсфелд?
Не. Съжалявам.
Добре, благодаря Ви.
Така, сега…
Здравейте, с какво мога да ви помогна?
Търся мисис Рейнсфелд, но не съм сигурна за номера на къщата.
Всичко е правилно, мама е в магазина. Неин приятел ли сте?
Не, но познавам хора от семейството и.
От Европа ли?
Да, от Европа.
От Манхатън ли идвате?
От Париж. Но съм израснала тук.
Париж - най-прекрасния град в света.
Майка ви ли ви каза това?
Тя говореше повече за Рим.
Моля да ме извините.
Ало… Не, не, ще бъдем тук целия ден.
Медицинската сестра на баща ми.
Скоро ще дойде.
Болен ли е? Съжалявам много.
Да. Но мама е много силна.
Тя винаги ни подкрепя.
Това е тя. Ще отида да и помогна.
Това се е случило през 1966 година.
Вероятно се е откачило колелото.
Шофьора на камиона каза, че тя рязко завила…
но той не е можел нищо да направи.
Срещнах Ричард след две години.
В началото той не искаше да се жени повторно.
Като че ли искаше…
завинаги да си остане мъжът на Сара.
Но времето лекува…
и в края на краищата той се престраши.
И ето резултата.
Синът им живее в Италия.
Имала е син?
Уилям, моя брат по бащина линия.
Беше на 9 години…
когато със Сара се случи нещастието.
Отначало беше много трудно.
Но аз го обичах като роден брат.
Научих го да обича Италия…
и да яде паста.
А веднъж той срещна една жена…
от моето родно село.
И спря да си идва.
Сега живее във Флоренция.
Махането му от Щатите беше полезно за него.
Той започна всичко отначало в Европа.
Това е медсестрата. Ще и отворя.
Може ли да поговоря с вашия съпруг?
Не знам, струва ли си…
да му напомняме за всичко това.
Той е много болен.
Разбирам.
А с неговия син?
Мамо, кажи ми честно. Да не си си намерила любовник?
Не. Разбира се, че не.
А защо искаш да напуснеш татко?
Това не съм го казвала. Той ти го е казал.
Не, но защо тогава така внезапно замина?
Миличка…
Всичко е доста сложно.
Чуй ме, утре ще се върна и ще си поговорим.
И още нещо детенце… Трябваше да ме попиташ само.
Мен също ме касае това.
Права си, извинявай.
Ти не искаш ли да го оставя?
Не съм казвала това.
Искам да си имам малко братче.
Или сестричка.
Без разлика.
Обичам те малката.
Вие ли сте Джулия?
Не очаквах, че ще знаете френски.
Като малък разговарях на френски с майка си.
Но ми се струва, че малко… съм го позабравил.
Позабравил.
Ще пиете ли нещо?
Просто вода, това е достатъчно.
И така, вие сте журналистка. Направих малко проучване.
Току що прочетох вашата прекрасна книга за тосканската кухня.
Благодаря. Тази книга ми костваше… пет излишни килограма над теглото ми.
С какво мога да ви бъда полезен?
Много сте млад…
за да познавате майка ми.
Аз съм от семейство Тезак.
Какво?
Тезак.
Извинете, но това нищо не ми говори.
Аз, тоест те…
са се нанесли в апартамента на улица Сантонж…
на мястото на семейството на Вашата майка.
Моя свекър, Едуард Тезак, е бил там…
когато те са намерили вашия дядо Мишел.
Аз нямам дядо.
Брата на майка ви.
Тя не е имала братя.
И за първи път чувам за улица Сантонж.
Да не ме бъркате с някого?
Не, нали майка ви се казва Сара?
Да, Сара Рейнсфелд.
Преди това се е казвала Сара Дюфор.
А Старжински? Това име да ви говори нещо?
Старжински? Не.
Извинете, но май напразно се били толкова път.
Съжалявам.
Навярно това е някоя друга Сара.
А какво споменахте там за…
Познахте ли я?
Това е невъзможно. Не, не…
Има някаква прилика, но…
Това не е майка ми.
Сигурен ли сте?
Да, сигурен съм.
Моята майка не беше… еврейка.
Какво искате? Защо сте тук?
Искате да кажете, че майка ми е била някоя друга жена?
Че е била жертва на тази трагедия?
Затова ли сте тук?
Извинете, мислех че знаете.
Откъде да зная?
Това е абсурд. Майка ми е била французойка.
Сара Дюфор. Нямала е брат.
Не е живяла на тази улица и не е живяла в Париж.
Сгрешили сте. - Почакайте…
позволете ми да ви разкажа.
Нищо не искам да знам.
Моля ви, това е важно.
Чуйте ме.
Не искам да говорим за това
А вас не искам да ви виждам повече.
И не ми звънете.
Наслаждавайте се на Флоренция.
Това е безумие - всичко пропада.
Ню Йорк, Италия, търсенето на момчето. Какво искаш да откриеш?
Ти разпита всички, цялото семейство знае, даже и баба знае.
А е на 95 години…
Изведнъж се загрижи за нея. - Не е така!
Какъв е проблема? Твоята чест не опетнена.
Честта на семейството ти също. Нанасяй се в апартамента, но без мен.
Ще го продадем.
Ще се отървем от него.
Семейството така реши. А аз израснах там.
Исках да узная истината само.
Истината?
Мечтата на журналиста.
И къде ни докара тази истина?
Станахме много щастливи, особено това момче.
Стана ми по-леко да дишам, когато научих истината.
За истината се плаща, харесва ли ти или не.
Добре. И какво сега?
Не знам.
Но много искам да оставя детето си.
Можеш ли да проумееш, че никак не го искам?
Да, разбирам.
Винаги сме искали да имаме второ дете.
Здравей, татко. - Уилям…
Нима не изпитваш нужда да си със семейството си?
Моето място е тук.
Ти разговаря ли с журналистката?
Да, говори ми някакви глупости.
Сядай, Уилям.
Дай да ти помогна. Не, сядай.
Не ти ли се иска да кажеш… че всичко това е истина?
Да?
Помня…
как за първи път видях майка ти.
Беше на танци в Манхатън.
Забелязах две неща.
Първото…
Тя беше най-прекрасната от всички жени…
които съм виждал в живота си.
Второ…
Зад усмивката си…
тя се мъчеше да скрие нещо.
Беше ни хубаво заедно.
Но, струва ми се…
чувстваше се не на място в този свят, който я обкръжаваше.
Тя беше най-тъжния човек… който някога съм срещал.
10 години се опитвах да разсея тази тъга.
Но това беше невъзможно.
Това не беше случайно.
Кое?
Тази авария…
този нещастен случай.
Искаш да кажеш, че тя се е самоубила?
Татко!
Чуй ме…
Депресията и се усилваше непрекъснато.
Всички тези таблетки, алкохола…
Като че в нея имаше нещо мрачно… и то постоянно нарастваше.
Да ти сипя ли?
Не.
Нищо ли няма да кажеш?
Не. Продължавай.
Имахме ожесточени спорове… заради теб.
Дали трябва да узнаеш… или не.
Така и не стигнахме доникъде.
Тя предприе предпазни мерки.
Веднага след твоето раждане…
тя напусна болницата… и отиде в църквата, за да те кръсти.
Взех си отпуска, за да съм там.
Мислеше си, че ако си евреин… животът ти ще бъде в опасност.
Това… беше глупаво, разбира се…
Тук е всичко.
Какво е това?
Никога не сме го обсъждали…
но съм сигурен, че тя би искала да ти го дам.
Татко… Защо не ми каза всичко това?
Защо си чакал толкова…
докато не стана на 50?
Не можах да намеря сили.
Целия ми живот… беше една лъжа.
Уилям, синко…
Ти си най-хубавото нещо в живота ми, аз те обичам…
Всички сме продукт на нашето минало.
Твоето минало е на тези страници.
Моя дневник
Давай, синко. Не бой се.
Какво е това?
След две години.
А сега виждаш ли ме? - Да. А ти?
Нищо не разбирам. Чувам те, а не те виждам.
Всичко ли работи както трябва?
Да, татко, работи. Виждам те.
Навярно не си натиснал нещо правилно.
Ще опитам пак. Почакай.
Здравей! Вече те виждам!
Още ли не си зарязала готическия стил?
По-добре ли ще изглеждам, ако се докарам като проститутка?
А какво казва мама?
Не я намесвай в това.
Детето до теб ли е?
Сега ще го доведа.
Кой е това?
Ела, виждат те през камерата.
И кой е това?
Приятел.
Знаеш, че младостта не се предава по полов път.
Много смешно.
Как върви училището?
Приспособи ли се вече?
Татко! Искам да се върна в Париж!
Мъчно ми е за теб. Щатите ми омръзнаха.
Няма страшно.
Това е защото си само на 14 години.
Мама в къщи ли си е? - Защо?
Сутринта звъня този американец.
Иска да се види с мама свързано е с майка му.
Уилям?
Джулия?
Извинете.
Даже във Франция сега е прието да се здрависваме.
Здравей, принцесо. Как се казваш? - Люси.
Приятно ми е да се запознаем, Люси.
Това разбира се е за туристите.
Но мама често ме води тук.
Този вид я заинтригува.
И така…
Отдавна ли сте тук?
Около година.
Просто зарязахте всичко и дойдохте?
Извинете ме, не беше тактично.
Готови ли сте да поръчате? - Какао.
Дюфор са запазили всичко.
Това е удивително.
Сигурно са били щастливи да ви видят.
Да. И аз тях.
Виждайки всичко това, разбрах… изобщо не съм познавал майка си.
Тоест, знаех лицето и… усмивката и, мириса и.
Но нея самата - не познавах.
За нейните съмнения, страхове, мечти.
И ето сега, 40 години по-късно, се запознах с нея истински.
Благодаря ви, че дойдохте.
След Италия бях много объркана.
Разбрах колко егоистично беше всичко, да се вмъкна в чужд живот,
изравяйки спомени,
осъждайки другите.
Не. - Да. Така си беше.
Затова… Благодаря.
Не, аз съм ви благодарен.
Благодарен за това, че баща ми почина със спокойна душа.
Какви ви са плановете?
Не знам.
Странно, толкова се стремих да се върна тук.
Но сега се чувствам тук чужда.
Франция присъства в мен по-силно, отколкото си мислех.
Възможно е, да се върна в Париж.
На голямата ми дъщеря изобщо не и харесва тук.
А за малката…
искам да вижда баща си, когато пожелае.
Тя е страхотна.
Вашата Люси.
Люси? Не, така наричат жирафа.
А нея как я наричат?
Сара.
Извинете.
Не, вие ме извинете.
Благодаря ви.
Превод: M E R L I N Тайминг и корекции: jjdj /02.10.2011 г. http:/subsunacs. net/